Леся Українка – У тумані
Боже! куди се я плину
сим біловійним туманом?
Може, я лину на безвість
в вогкі летючі сніги?
Може, то тільки легенда
край той, осяяний сонцем,
край той, куди я збиралась
болі свої віднести?
Може, то казка знадлива
тії смарагдові луки,
плеск тепловодої річки,
злотоіскристі піски?
Може, то відьма-гарячка
спогади й мрії зібрала,
з них на вогні мого палу
дивний зварила напій
і пройняла мені душу
непереможним безумством
тим, що людину заводить
на бездоріжжя страшні?
Може, і в сніжних пустелях
fata morgana панує,
марева срібно-блакитні
сіючи в білих снігах?
Може, прокинуся хутко
з сеї примари-омани
десь на безлюднім просторі
і без надій на життя?..
[17.01.1911 р. Море]